"Fra dyrene vi betrakter som sjelløse,
i skog, mark og hi,
vitner skriket om
sjelløsheten til menneskene."
Opptakene i denne filmen er ikke enestående tilfeller.
Alle opptak, med mindre noe annet er oppgitt, ble filmet i Australia, men i
de fleste tilfeller representerer de industristandarder i den vestlige verden.
De fleste mennesker betrakter seg selv som dyreelskere.
Vi ser dem ikke som objekter,
men som komplekse skapninger som vi deler planeten vår,
livene våre,
og hjemmene våre med.
Vi gleder oss over deres fornøyelse,
vi bekymrer oss over deres smerte,
feirer deres intelligens og individualitet,
og byr dem velkommen til familiene våre,
eller beundrer dem i deres naturlige element.
Tanken på å unødig forårsake dem skade eller lidelse er for mange uutholdelig.
Så for de som mater, kler eller underholder oss,
velger vi å følge en fortelling som minimerer
eller fullstendig eliminerer deres lidelse.
Den maleriske familiegården og den ikoniske, kjærlige bonden.
En human og smertefri slutt, en liten pris gledelig betalt for et vellevd liv.
En ordning som kommer begge parter til gode.
Skjult bak denne fortellingen, ute av syn, ute av sinn,
slutter de å være individer, de fleste kun kjent som husdyr,
ansiktsløse produksjonsenheter i et system av utenkelig skala
fritatt fra lovene som beskytter våre kjæledyr.
Deres smerte er usett og uhørt.
Deres verdi bestemmes kun ut i fra deres nytte for mennesker,
rasjonalisert av en tro på vår egen overlegenhet,
og av en forestilling om at makt gir rett.
En forestilling som det må settes spørsmålstegn ved.
Aussie Farms presenterer
En Empire Project film
Skrevet, regissert, redigert og produsert av
Regiassistent
Fortalt av
Originalmusikk av
Innspilling
Ko-produsent
Hovedetterforskere
Assisterende produsenter
Ansvarlige produsenter
Medprodusenter
Griser
Brukt til mat, underholdning, forskning.
På 1960-tallet var det rundt 50.000 grisefarmer i Australia.
I dag er det færre enn 1400,
og allikevel har totalantallet griser som oppdrettes og slaktes for mat steget.
Fra 2015, huset 49 gårder 60% av landets samlede grisebestand.
De fleste griser oppdrettet for mat begynner livet i en fødekasse,
en liten bås med et sentralt bur,
som er designet for å la grisungene die fra moren deres, purken,
og samtidig forhindre henne fra å flytte på seg.
Frekvensen av dødfødte eller mummifiserte grisunger
øker generelt med hvert kull da purkenes kropper blir dårligere
i stand til å håndtere de store kullene som industrien frambringer.
10-18% av grisunger som blir født levende vil dø før fravenningsalderen,
av sykdom, sult eller uttørking,
eller av å bli knust ved et uhell av deres inneklemte mødre.
Inkludert i dødstallet er de svakeste i kullet,
som blir betraktet som økonomisk udugelige og blir drept av ansatte.
De som overlever de første dagene blir lemlestet uten bedøvelse,
halene og tennene deres blir avskåret for å redusere kannibalisme,
og det skjæres eller festes merker i ørene deres for identifikasjon.
De blir tatt fra mødrene deres når de er rundt 3-5 uker gamle.
De fleste blir sendt til slakt rundt 5 måneder senere.
Ettersom de vokser blir de flyttet til smågrisbingene, tett i tett i avfallet sitt.
Noen hunngriser beholdes for å erstatte purkene i avlssyklusen,
omhyggelig utvalgt etter deres forventede evne til å produsere store kull.
De fleste grisefarmer bruker kunstig befruktning i stedet for naturlig parring,
fordi det lar dem befrukte opp til 30-40 hunngriser fra samme hann.
Arbeidere samler sæden ved å onanere hanngrisene
og setter det inn i hunngrisene ved å bruke et hevet kateter kjent som et "pork stork" [svinestork].
Hanngrisene blir fortsatt brukt til å opphisse hunngrisene før insemineringen,
men blir forhindret fra å faktisk parre seg.
Når det blir bekreftet at hun er gravid, flyttes hunngrisen til en av to typer bås
under hele sitt 16 ukers svangerskap.
Drektighetsbokser er individuelle bur lik fødeboksene i det at
purkene bare kan ta ett eller to steg forover eller bakover,
og ikke snu seg.
Selv om de gradvis blir utfaset av de fleste grisefarmene i Australia,
er drektighetsbokser fortsatt helt lovlige uten straff for å holde purker innesperret i dem,
lenger enn den frivillige grensen på fem dager.
Dette er likt det tilsynelatende “forbudet” på drektighetsbokser i EU
som faktisk tillater opp til fire uker per svangerskap.
Når de kan velge, vil griser gjøre fra seg
langt vekk fra der de spiser og sover.
Den ekstreme innesperringen belaster grisene tungt psykologisk.
I alternativet, drektighetsbinger,
blir gravide griser pakket tett sammen i små betongbinger.
Mangelen på plass og stimuli kan gjøre grisene aggressive.
De som faller ned i avrenningssystemet gjennom hull i gulvet
blir etterlatt til å sulte eller drukne i elven av avføring.
En uke før de skal føde,
blir de flyttet til fødekasser
der de blir de neste fire til seks ukene.
Uten mulighet til mosjon svekkes purkens muskler så mye
at hun sliter med å reise seg eller legge seg ned.
For å minimere muskelsvinn tvinger arbeiderne henne til å reise seg minst en gang daglig
Hun vil utvikle liggesår fra det harde underlaget…
Eller prolaps og infeksjoner fra den fysiske belastningen
av gjentatte fødsler og dårlige forhold …
… som også kan lede til delvise lammelser,
noe som forhindrer henne fra å få tak i mat og vann i buret sitt…
…eller kan til og med føre til dødsfall i buret.
Hun vil se hjelpeløst på mens grisungene hennes blir syke og dør,
eller blir lemlestet og misbrukt av arbeidere helt til de blir tatt vekk fra henne.
Hun kommer til å gjennomgå denne syklusen fire ganger i løpet av to år
før hun blir erstattet og sent til slakt,
eller drept og dumpet på stedet.
Uttrykket “frittgående gris” betyr bare at griser er født ute i små skur,
men tilbringer så resten av livene deres i fjøs,
der de møter de samme plass- helse- og atferdsmessige problemer som på hvilken som helst grisefarm
mens de står til knærne i sin egen møkk.
Selv om de kan leve 10-12 år, blir de fleste drept etter kun 5-6 måneder,
tettpakket i transportlastebiler på grisefarmen
og ofte kjørt lange avstander til slakteriet
uten mat, vann, eller beskyttelse fra ekstrem varme eller kulde.
På slakteriet venter de i små betong- eller metallbinger,
typisk over natten, fortsatt uten mat og med begrenset eller ingen tilgang til vann.
På morgenen, blir de tvunget til slaktegangen,
ofte med en strømpistol.
Den vanligste metoden for å bedøve og drepe griser i Australia,
som brukes ved alle de store svineslakteriene og utpekt som den mest 'humane' slaktemetoden,
er gasskammeret med karbondioksid.
Et system av roterende bur senker helt bevisste griser, to eller tre av gangen,
ned i sterkt konsentrert gass,
som brenner i øynene, neseborene, bihulene, halsen og lungene deres
mens de kveles.
Lavere konsentrasjoner av karbondioksid ville forårsaket mindre smerte og stress,
men ville brukt mye mer tid på å gjøre grisene bevisstløse
noe som gjør det ulønnsomt.
Purkene sendes inn i kammerheisen en av gangen.
På grunn av størrelsen er gassen mindre effektiv,
som gjør at noen kommer ut delvis bevisst,
i slike tilfeller kan de også bli bedøvet med elektrisitet etterpå.
De blir tippet ut på den andre siden av kammeret,
halsene deres blir skåret over og de blør ut.
Bedøvelse med elektrisitet, som brukes ved mindre slakterier,
har en mye høyere risiko for å slå feil.
Feil strømstyrke, posisjonering av strømstaven eller tiden den er påført
eller å ikke skjære over halsen fort nok,
kan føre til at grisene kun er lammet og uten mulighet til å bevege seg
mens de fortsatt kan føle smerte,
eller at de gjenvinner bevisstheten mens de blør ut.
Blunking og rytmisk pusting er sterke tegn på bevissthet.
En etter en blir de drept foran øynene på hverandre.
Slaktepistol er en annen metode, brukt av mindre slakterier.
Den gjennomtrengende typen skyter en stav gjennom skallen til dyret
for å permanent skade hjernen deres,
noe som forhindrer dem fra å bli bevisste igjen
mens andre slaktepistoler leverer et hardt slag på samme måte som en hammer.
Effektiv bedøvelse krever at pistolen blir vinklet og plassert
riktig mot hodet,
noe som ofte er vanskelig hvis hodet ikke blir holdt fast.
Etter de har sett sine artsfrender bli drept foran seg,
eller har kjent lukten av blod på gulvet,
er de motvillige til å gå inn i boksen.
Slaktepistolen er enda mindre effektiv på større griser, som purker.
For dem kan et gevær være et alternativ.
Da er nøyaktighet enda vanskeligere.
Etter at de har blødd ut blir grisene senket ned i tanker med kokende vann
for å mykgjøre huden og fjerne bust og hår.
De som ikke har blitt bedøvet og drept ordentlig dør endelig ved å drukne.
Restproduktene – huden, beina, hovene, innvollene og fettet –
blir sendt i lastebiler til gjenvinningsanlegget for å bli gjort om til svinefett,
til bruk i mat, såper, smøremidler og biobrennstoff,
eller til andre produkter slik som gelatin.
Villsvin ble sluppet løs i Australia av de første kolonistene,
og finnes nå i rundt 40 prosent av landet,
hovedsakelig i Queensland og New South Wales.
Ved “pig dogging” slipper jegere løs hunder som er opptrent til å være aggressive
for å spore opp, jage og rive levende griser i filler,
mens de holder dem ned
til jegerne tar de igjen og avslutter det med en kniv.
Selv om villsvin er erklært som skadedyr
er det ikke uvanlig at jegere slipper villsvinunger løs i nasjonalparker
så de kan komme tilbake senere for å jakte dem.
Eggleggende høns
Brukt til mat
For eggleggende høns begynner livet ved rugeriet.
Egg samlet fra moderfuglene oppbevares, inkuberes og klekkes over 31 dager.
Hann- og hunnkyllingene blir sortert på separate transportbånd.
Her ved Australias største rugeri, har de blitt genetisk modifisert
slik at hannene er en forskjellig farge fra hunnene så de kan bli sortert lettere.
Siden de aldri kan produsere egg,
og er en helt annen rase enn kyllingene brukt til kjøttproduksjon,
blir hannkyllingene ansett som avfallsprodukter,
sammen med hunnkyllinger ansett som deformert eller svake.
De blir sortert vekk fra de sunne hunnene til et separat transportbånd
på deres første levedag og blir sendt i en industriell kvern kalt en 'macerator'.
Denne praksisen er lovlig og blir kalt human av RSPCA (dyrebeskyttelsesforbundet).
Mindre rugerier kan bruke karbondioksidgass
eller rett og slett bare kvele kyllingene i plastposer.
Alle kommersielle eggprodusenter -
i bur, født i en låve, frittgående, økologisk, RSPCA-godkjent -
dreper hannkyllinger,
totalt omtrent 12 millioner per år i Australia.
I mellomtiden fortsetter de sunne hunnkyllingene til smertefulle avnebbingsmaskiner.
Høner blir avnebbet for å redusere skaden de kan gjøre mot hverandre
når de er innsperret.
Kyllingene blir så stablet i brett og transportert i lastebiler til produsentene,
der de blir i fire måneder før de begynner å legge egg.
Noen få hanner vil bli reddet fra kverna
så de kan bli foreldre sammen med utvalgte høner,
for å legge og befrukte egg for rugeriet.
De andre hønene blir sendt til eggfarmer rundt om i landet.
Rundt to tredjedeler av de 18 millioner eggleggende høns i Australia
bor i små nettingbur.
Hvert skur kan ha opp til 100.000 høns, med mellom fire og tjue per bur,
der hver høne ikke har mer plass enn et A4-ark.
De kan ikke strekke ut vingene sine eller uttrykke sine naturlige behov
sånn som å støvbade, hvile på gren eller lete etter mat.
På grunn av tiår med genetisk manipulasjon og selektiv avl,
legger de ett egg nesten hver dag, totalt opp til 330 per år,
sammenlignet med de 10-15 som en vill høne ville lagt.
Når de blir eldre påvirkes helsa deres av det dårlige miljøet og gjentatte eggleggingen,
noe som synes på det gradvise tapet av alle fjærene
og en hanekam som blir blekere, noe som antyder anemi.
Dødsfall inni burene er vanlige,
og på grunn av størrelsen på eggfarmene kan det forbli uoppdaget i lang tid,
noe som tvinger de overlevende hønene til å leve oppå de råtnende likene.
Nyere bursystemer samler avføringen på transportbånd under burene,
mens eldre systemer lar det samles opp under.
Fugler som klarer å rømme fra burene blir etterlatt til å dø i disse gjødselhaugene.
Når de blir 18 måneder gamle, og har bodd i bur i over ett år, vil eggproduksjonen
være så redusert at de blir ansett som oppbrukt.
De blir “avfolket” – tatt fra burene og lagt i kasser,
noe som ofte fører til beinbrudd på grunn av den hardhendte behandlingen.
"Hvor ofte brekker beina deres?"
"Hver eneste gang jeg har fått en er de brukket."
"Hver eneste gang."
"Slutt med sutringa di eller så brekker jeg det andre benet ditt."
De blir enten gasset til døde og så begravd eller gjort om til råvarer,
eller sendt til slakteriet og erstattet av nye, fire måneder gamle høns.
Før 2016
var det ingen nasjonale standarder om hva som kan kalles frittgående egg.
Nå er frittgående gårder begrenset til en maksimal utendørstetthet
på 10.000 høner per hektar – én per kvadratmeter –
selv om de fortsatt tilbringer mesteparten av tiden sin pakket sammen i store skur.
I naturen skaper og bor høner i et sosialt hierarki kalt en hakkeorden,
men kan bare gjenkjenne omtrent 100 andre kyllinger.
I boder eller paddocks med tusener av andre fugler,
resulterer deres manglende evne til å opprette og vedlikeholde denne hakkerangen i kaos,
De svake fuglene blir plukket på uten mulighet til å rømme.
Sykdom spres raskt.
Et utbrudd av fugleinfluensa ved en New South Wales frittgående eggefarm i 2013,
som antas å ha kommet fra villender,
førte til avlivingen av over 400.000 gårdshøns.
Mange av de større frigående eggefarmene har burfarmer på samme eiendom,
og egg fra begge ender opp i det samme pakkeskuret
En 2009 analyse fra Egg Corporation sin data indikerte at så mange
som ett av seks egg solgt som "frittgående" var lagt av høner i bur eller låve.
Som med burhøns,
blir frittgående høner sendt til slakt når de bare er 18 måneder,
mye kortere enn deres naturlige levetid på 10 år.
På slakteriet blir hønene lenket opp-ned på et samlebånd.
De blir senket ned i et bad med elektrifisert vann for å bedøves,
før halsene blir kuttet av et automatisk blad,
men hvis de løfter hodene sine, kan de unngå sjokkbadet,
og må møte bladet fullt bevisste
og eventuelt drukne i kokende vann lenger ned i prosessen.
De slaktede hønene ender vanligvis opp i lavgrads-kyllingkjøttprodukter
som kjøttdeig, eller gjort om til fjærfemåltid for bruk i mat til kjæledyr
eller for å bli matet tilbake til gårdsdyr.
Slaktekylling
Brukt til mat
Kylling som blir avlet til mat, kjent som slaktekylling,
er en større rase enn eggleggende høner,
avlet gjennom menneskelig innblanding for å vokse fort til store størrelser.
Deres korte liv begynner i et slaktekylling-rugeri.
Selv om både hunn- og hannkyllinger blir brukt av denne industrien,
bruker disse rugeriene også kverner,
eller gasskamre,
for svake eller deformerte fugler som ikke forventes å vokse til slaktevekt.
De overlevende dagsgamle kyllingene blir transportert til gårder med slaktekylling.
I 2016 var det 530 gårder med slaktekyllinger i Australia
som tilsammen hadde omtrent 90 millioner fugler.
Hvert skur huser 40-60 tusen.
Innen deres første leveuke er det en forventet dødelighet på 4-6%,
noe som tilsvarer 1600 til 3600 døde kyllinger per skur, omtrent 200-500 daglig.
Mesteparten av disse vil ha blitt funnet døde av arbeidere,
andre som virker svake eller skadde vil bli drept eller kastet ut levende.
"Jeg drepte 465 der inne"
"Var nær 1000 fugler Jeg drepte i tre skur"
"Det er ikke bare de syke jeg dreper"
"Jeg dreper ting som fortsatt løper"
"men jeg vet at de ikke er bra"
"Spiller det noe rolle hvis de fortsatt piper her inne?"
"Av og til avliver de ikke ordentlig"
"Men alt jeg gjør er, jeg bare griper dem i nakken.."
"Du vet du har gjort det riktig fordi det æ'kke no piping"
"Nakken er brukket"
"Kan'ke pipe"
"Du vet du har gjort det riktig når han ikke kan pipe"
Når de vokser fyller de fort den ledige plassen i skuret,
der de lever på et lag av sin egen avføring
Dødeligheten synker, men dødsfall er fortsatt en vanlig hendelse.
Ikke langt fra skurene blir likene stablet og kompostert
Selektiv avl, mangel på mosjon på grunn av overbefolkning,
kunstig lys og kraftig bruk av antibiotika som forsterker matopptaket,
har resultert i moderne slaktekyllinger som
når slaktevekten på tre kilogram på kun 35 dager,
en dramatisk økning fra den naturlige veksten på 2 kg på 96 dager.
Kroppene deres sliter veldig med å håndtere dette fysiske presset,
noe som gjør skjelett-, hjerte- og fordøyelsessykdommer vanlige.
Av de som klarer seg til slakteriet har 90% en synelig unormal gange.
Skurene blir ikke vasket i løpet av den 5-7 ukers lange syklusen,
noe som fører til en høy konsentrasjon ammoniakk som kan irritere og brenne huden deres,
og skade luftveiene deres.
Kyllinger solgt under den RSPCA-godkjente etiketten
er gitt én sittepinne som går ned midten av boden,
men ellers er forholdene og prosessen helt lik.
Tømming av skurene skjer når det er mørkt midt på natta,
når fuglene er roligst og ikke kan se hva som skjer.
De er vanligvis fanget for hånd av innleide arbeidere
og dyttet inn i plastkasser
som så blir løftet på lastebiler for transport til slakteriet.
Som eggleggende høner, blir de hengt etter beina deres på samlebåndet,
så dyppet i det elektriske bedøvelsesbadet
der fuglene som løfter hodene sine fortsetter helt bevisst
før halsene blir skjært over av et roterende blad.
En arbeider står ved siden av med en kniv for fuglene som unngår kniven.
Kalkuner
Brukt til mat
Oppdrettskalkun har blitt selektivt avlet
til å vokse så store at de ikke kan parre naturlig,
så kalkunindustrien er avhengig av kunstig inseminering,
vist her ved en frittgående kalkunfarm i Victoria
selv om det er ansett som standard praksis
ved den lille mengden australske kalkunrugeri.
De svært nysgjerrige dyrene blir oppdrettet ganske likt slaktekyllinger,
med 10-14.000 per skur, tilsvarende seks kalkuner per kvadratmeter.
Genetisk modifisering og kunstig lys for å maksimisere foring,
bidrar til en vekst som er dobbelt så stor som den hos deres ville motparter.
De når fort en vekt bena deres ikke kan tåle.
Siden de lever i sitt eget avfall kan sår lett bli infisert.
Frekvensen av dødsfall øker med alder
til en gjennomsnittlig dødelighet på 3-5% for hunner
nær slutten av deres 12 ukers lange levetid i bodene,
og 10-12% for hanner nær slutten av deres 16 ukers lange levetid.
De døde fuglene blir samlet og dumpet som søppel.
Resten blir sendt i lastebiler til slakteriet
der de blir slått, sparket og mishandlet
mens de blir lenket opp-ned på slaktelinja.
Mindre slakterier kan bruke individuelle drapskjegler.
Fire til fem millioner blir drept hvert år i Australia,
de fleste blir kjøpt og spist rundt jul.
Resten av året, eller til og med flere år av gangen blir de fryst ned.
Ender
Brukt til mat, underholdning, klær
Som med slaktekyllinger er maseratorer fortsatt brukt i anderugerier
for de svake eller deformerte endene som ikke forventes å overleve voksealderen.
Andeoppdrett deler mange likheter med kylling- og kalkunoppdrett.
Sendt i lastebiler fra rugeriet på deres første levedag,
vokser andungene med stor hastighet i løpet av bare sju uker,
sammen med tusener andre
i boder som sjelden vaskes, der sykdom og dødsfall er vanlige.
Ender er akvatiske dyr, så de har naturlige svake ben- og lårledd,
fordi de normalt ikke må bære kroppsvekten sin i lange perioder.
Når de har tilgang til overflatevann, flyter ender lenge,
som reduserer trykket på deres muskel- og skjelettsystem.
Men når overflatevann ikke er tilgjengelig,
som på de fleste australske gårder, selv de kalt frittgående,
må ender holde hele kroppsvekten sin på bena sine i opptil sju uker.
– ofte enda lengre for endene som blir beholdt til avl –
som resulterer i lamhet, forstuede ledd og brukne ben.
Selektiv avl for at ender skal vokse raskere og tyngre,
sammen med den utilstrekkelige bendannelsen
av deres unge skjelettsystem
legger enda mer press på deres allerede svake ben og lår.
Uten vann til å dyppe hodene sine i,
kan ikke ender holde øynene, neseborene og fjærene sine rene,
noe som forverrer sjansen for sykdom eller blindhet.
De lever i sitt eget avfall og med høye ammoniakknivåer
som kan forårsake smertefulle brennskader på bena deres og gjøre sår og skader verre.
De dårlige miljøforholdene og overbefolkning
leder ofte til nevrologisk sykdom med dårlig koordinasjon og hode- og nakkeskjelvinger
som etterfølges av lammelse, kramper, koma og død.
Når syke eller skadde ender blir funnet av arbeidere,
blir de drept ved å få nakkene sine brukket.
Etter 49 dager blir de samlet i kasser
og lastet med gaffeltruck i lastebiler for å bli sendt til slakteriet.
Mange overlever ikke turen.
Akkurat som med kyllinger og kalkuner,
blir endene hengt fra føttene på slaktelinja.
Det vanlige elektriske bedøvelsesbadet, er igjen ikke alltid effektivt.
og mange fugler får halsene sine skjært over mens de er bevisste
og dør eventuelt fra blodtap eller ved å drukne i kokende vann.
Fra 2018 har tre australske stater
forbudt fritidsskyting av villender av grusomhetssgrunner,
men i Victoria, South Australia og Tasmania,
er det fortsatt lovlig i jaktsesongen hvert år.
Antallet vannfugler i Victoria har synket jevnt,
og var i 2017 det laveste på 34 år,
men allikevel fortsetter jakten, begrunnet med økte inntekter
i bygdesamfunnene som omringer våtmarkene
og nytelsen og tilfredsheten følt av jegerne.
Tall fra datasimulering og observasjoner fra redningsmannskap på våtmarka
indikerer at andeskyttere etterlater minst like mange ender skadde og ufanget
som de dreper og fanger, tilsammen tusener av ender
etterlatt til å lide eller dø fra ubehandlede skader.
I tillegg har kroppene til mange lovlige beskyttede arter
som den sjeldne og truede fregneanden
blitt hentet fra våtmarka i løpet av jaktsesongen
da skyttere enten ikke identifiserer arten før de skyter,
eller bare skyter uansett.
Rundt 80% av verdens dun og fjær
brukt i ting som jakker, soveposer og sengetøy kommer fra Kina,
der plukking av levende ender og gås forblir vanlig.
Dette involverer å smertefult rive fjærene ut av fuglenes hud,
som etterlater åpne og blodige sår,
en prosess gjentatt mange ganger, før de endelig blir slaktet.
Selv leverandører som har sertifisering fra Responsible Down Standard (ansvarlig dunstandard)
har blitt tatt i plukking av levende fugler.
Derfor er det ikke mulig å vite om spesifikke dunprodukter,
i Australia eller andre steder kommer fra disse gårdene.
Kyr
Brukt til mat, underholdning, klær, legemidler
Akkurat som mennesker er kyr veldig moderlige skapninger
som danner nære bånd med barna sine
og må føde for å produsere melk.
På kufarmer blir de gjort gravide
hvert år for å holde melka strømmende,
vanligvis ved bruk av kunstig inseminering i stedet for naturlig parring,
som krever at arbeidere stikker armen deres inn i kuas anus
for å holde livmorhalsen hennes i ro mens de injiserer henne med sæd fra en okse.
Kalvene deres blir tatt vekk kun timer etter de er født,
så melka ment for dem kan bli samlet og solgt for menneskelig forbruk.
I dagene etter adskillelsen,
rauter mødrene dag og natt,
letende etter kalvene deres.
De er kjent for å sørge i dagesvis, til og med ukesvis.
Hannkalv, kalt 'bobby calves',
blir ansett som ubrukelig i meieriindustrien
fordi de vil aldri kunne produsere melk.
De blir holdt isolert i fem dager før de blir gjetet på en lastebil,
og sendt til slakteriet.
De kan bli nektet mat de siste 30 timene i livene deres.
Sultet, forvirret og desperat etter kjærlighet,
gråter de etter mødrene deres i holdegrindene i slakteriet
hvor de blir drept den neste morgenen.
De som unngår bedøvelsen eller som ikke blir ordentlig bedøvet
blir drept mens de er bevisste.
Rundt 700.000 hannkalver blir slaktet som avfallsprodukter fra meierindustrien
hvert år bare i Australia.
En liten mengde hannkalver blir holdt levende lengre, opp til 20 uker,
for å bli slaktet for kalvekjøtt.
Hunnkalvene blir også holdt isolert,
matet med pulvermelkerstatning,
og blir til slutt med i syklusen etter å ha blitt inseminert selv.
To til tre ganger daglig blir de ammende kuene gjetet inn i melkeboden
og koblet til industrielle melkemaskiner.
I naturlige tilstander kan de leve opp til 20 år.
På kufarmer varer de bare 4-8 år.
Noen – kjent som 'downers' – bukker under av presset
av kontinuerlig inseminering og produksjon av 10 ganger mer melk
enn de naturlig ville ha gjort,
resten blir sendt til slakt når melkeproduksjonen deres begynner å sakne
eller når de blir for skadde til å fortsette.
Kunstig inseminering er også foretrukket over naturlig parring i biffindustrien.
Kalver oppdrettet for biff blir utsatt for en variasjon av smertefulle kirurgiske prosedyrer
uten anestesi, inkludert avhorning…
øremerking…
kastrering, enten med kniv,
eller ved en praksis kalt 'ringing',
hvor en strikk er fastklemt rundt basen av testiklene deres,
som begrenser blodstrømmen til de råtner og faller av
… og brennmerking med et varmt jern.
De som blir syke mangler vanligvis dyrlegehjelp og forverres raskt.
Stoffer inkludert antibiotika, veksthormoner, vitaminer og kosttilskudd,
og progesteron for å ivareta svangerskap blir injisert…
eller satt in vaginalt…
eller oralt.
Disse og andre jevnlige utførte rutiner som sortering eller undersøkelse for svangerskap
involverer at kuene blir gjetet gjennom verftssystemet
inn i en fastholdelsesboks kalt en 'crush' for individuell oppmerksomhet.
"Vend deg nå om for faen din dumme tispe"
"Kom igjen din feite skitklump"
Rundt 40% av Australias totale bifforsyning
og 80% av biff solgt i store innenlandske supermarkeder
kommer fra kyr som har tilbragt de siste 10-15% av livene deres
pakket inn i bare forplasser
hvor de er fetet opp med korn før slakt, når de er 18 måneder gamle.
De blir tvunget inn i boksen, som de desperat prøver å rømme fra.
"Å ja!"
"Slapp nå av din jævla fitte"
Boltpistolen er den mest alminnelige metoden for å bedøve kyr,
men de mindre pistolene er ofte ikke effektive mot så store dyr,
så de forårsaker kun smerte og begrenset mobilitet, men de blir ikke bevisstløse.
En rifle er et mindre vanlig alternativ.
I tillegg til å se på at dyrene før dem bli bedøvet,
drept, og av og til selve prosesseringen,
blir de også i de fleste tilfeller tvunget til å høre deres skjebne fra det neste rommet.
For gravide kyr som blir slaktet, har blodet fra deres ufødte kalver,
kalt fosterkuserum eller fosterstorfeserum,
stor verdi for legemiddelindustrien,
og går for rundt $600 per liter.
Skinnene til kyr og hannkalver blir sendt til garverier for å bli gjort om til lær,
mesteparten av det så eksportert utenlands.
Det er en vanlig misforståelse
at lær er et biprodukt av kjøttindustrien for å redusere svinn.
Det er langt mer nøyaktig å si at det er et co-produkt
av og til mer verdifullt enn kjøtt,
såpass mye at flere og flere dyr
blir drept for huden sin i stedet for kjøttet deres.
Billig lær som brukes til sko, håndvesker og annet tilbehør
blir også importert til Australia, USA, og Europa
fra u-land som India og Bangladesh.
Da kyr blir ansett som hellige av hinduismen
er det ulovlig å slakte dem i 24 av Indias 29 delstater.
For å bli lovlig slaktet for lær,
må de først bli transportert hundrevis eller tusenvis av kilometer
til en av de fem unntaksstatene eller over grensen til Bangladesh.
Avhengig av ruten og mengden dyr
– av og til i tusener– kan mye av denne transporten skje til fots.
I forberedelse har mange sko spikret inn i føttene sine
og tau knytt stramt gjennom nesene deres.
Utmattet, sultende og tørste, kollapser mange på veien,
tvunget til å stå ved å ha tauene i nesa dratt eller halen brukket,
bli slått med kjepper, eller få chili gnidd inn i øynene sine.
I løpet av resten av ferden blir de flyttet inn og ut av lastebiler,
der hornene deres ofte stikker og gjennomborer hverandre og bena deres ofte brekker.
De som klarer seg til slakteriet blir drept foran hverandre,
uten bedøvelse,
noen til og med flådd levende.
Skinnene er gjennombløtet i giftige kjemikalier,
som kan forårsake kreft eller kroniske hudsykdommer,
ofte av barn.
Det fundamentale konseptet av rodeoer
er den fysiske kontrollen og dominasjonen av svakere, mer sårbare skapninger.
Kalver, tamkveg og okser blir fysisk provosert
for underholdningen til tilskuerne.
i omtrent 240 rodeoer holdt over Australia hvert år.
Selv om de vanligvis er ganske føyelige dyr, utholder de halevridning,
elektrisk støt,
og annet fysisk misbruk bak scenen,
i tillegg til bruken av metallsporer og stropper festet rundt magene deres,
for å få de til å bukke og virke ville.
Da intensitet og fare er viktige faktorer for en underholdende forestilling,
er skader uungaåelige.
"Han sliter litt med å få tamkveget til å stå på alle fire føtter"
"Han kommer til å bruke makten sin, styrken sin for å få den opp, av bakken"
"Skal fortelle deg hva, denne
er virkelig ikke samarbeidsvillig for cowboyen her i kveld, folkens"
"Ja, skal si han ikke vil ha noe å gjøre
med konkurransen her i kveld"
"Aldri ha tankesettet at disse kyrne ikke er passet på,
fordi de blir passa på helt fantastisk"
Kalve- og tamkveg "roping" innebærer å bruke en lasso på livredde dyr
i mens de prøver å løpe vekk, og voldelig rykke dem til et stopp,
noe som vanligvis resulterer i blåmerker, samt brukne ben, horn og til og med nakker,
leddbåndsskader, indre blødninger og skade på underhudsvev.
Sau
Brukt til mat, klær
‘Vinterlamming’ er praksisen der søyer blir inseminert
slik at de føder i vintermånedene
som betyr at lammene deres blir avvennet på våren da beitemarken er mest fruktbar.
Selv om dette lar lammene vokse hurtigere,
resulterer det i 10-15 million nyfødte lam – omtrent en i fire –
som dør innen 48 timer etter fødselen på grunn av kulden.
For sauebønder er dette fortsatt foretrukket framfor de høyere forprisene
fra lamming i varmere måneder.
Merinorasen, som oppgjør omtrent 80% av ullen produsert i Australia,
har blitt selektivt avlet til å ha rynket hud,
som resulterer i overflødige mengder ull,
men det gjør dem mye mer utsatt for flueangrep.
For å redusere tilsmussing og faren for flueangrep for lammene som klarer seg til sommeren,
blir halene deres kupert eller skjært av helt,
og de blir ofte 'mulesed' samtidig,
som innebærer å skjære av huden rundt baken deres,
og basen av halen deres med metallsakser.
Hvis lammene er yngre enn 6 måneder
er det lovlig å gjøre dette uten noe smertelindring.
Saueklippere får betalt for antall sau klippet, ikke for antall timer,
så hurtighet er prioritert over presisjon,
og det er ingen krav på formell trening eller akkreditering.
Etter et par år, når de ikke kan produsere nok ull
til å bli ansett som profitable, blir de sendt til slakt og solgt som fårekjøtt
mens lam oppdrettet for kjøtt blir drept når de er mellom 4 og 12 måneder gamle,
mye tidligere enn deres naturlige levetid på 12-14 år.
Av de 32 millioner sauer som blir drept hvert år i Australia,
går 19 millioner gjennom salgsgårder,
et mellomledd mellom gårder og slakterier eller private kjøpere,
der dyr, også inkludert storfe, kalver, hester, fjærfe og griser,
blir auksjonert vekk.
Heteslag, dehydrering, utmattelse, eller eksisterende helsetilstander
er vanlige grunner til dødsfall ved salgsgårder.
De fleste sauene blir kjøpt av slakterier for kjøttet sitt.
Ikke noe dyr i et slakteri går villig til døden sin.
Igjen er elektrisk bedøvelse ofte ueffektivt,
og skaper bare smerte, samt skremmer dyrene enda mer
i deres siste øyeblikk.
Boltpistolbedøvelse er ikke noe bedre.
"Gjør som du blir fortalt"
"Stå stille for faen"
"Sitt, legg deg ned, rull over, ja"
"Flink gutt, ta hodet ditt av nå, ja"
"Han gjør som han blir fortalt"
Uansett hvor effektiv bedøvelse kan virke
er det umulig å vite helt sikkert om et dyr
er helt ubevisst og ikke føler smerte,
eller bare er lammet og ikke kan bevege seg, mens de fortsatt føler alt.
Noen, i sin frykt og desperasjon klarer å rømme i en kort periode,
der de blir direkte konfrontert med likene til de som var foran dem,
før de blir tvunget tilbake, vel vitende om at de kommer til å bli den neste.
Geiter
Brukt til mat, klær
Geiter blir oppdrettet til meieri, og på samme måte som kyr,
inseminert flere ganger for å sikre en kontinuerlig forsyning av melk.
En nisjeindustri i Australia, som kun har rundt 65 gårder,
blir geitemelk markedsført som et enklere fordøyet alternativ,
passende for folk med allergier til kumelk.
Over hele verden drikker folk mer melk fra geiter enn noen andre dyr.
Hannkillingene, uegnet til å noensinne produsere melk,
og generelt ansett som avfallsprodukter, blir drept på gården kort tid etter fødselen,
mens hunnkillingene blir oppdrettet for å bli melkeproduserende selv,
selv om noen gårder oppdretter og selger overflødige geiter for kjøtt.
De ammende mødrene blir melket to ganger daglig,
for opp til ti år før slakt,
på sitt høyeste produserende 4 liter melk hver dag som blir solgt fersk
eller gjort om til ost, smør, iskrem, yoghurt eller såpe.
Australia er den største eksportøren av geitekjøtt i verden,
og mesteparten blir eksportert til USA.
Bare 10% kommer fra geiter avlet og oppdrettet for kjøtt, resten fra utmarksgeiter,
en vill rase som har opprinnelse i husgeiter som rømte,
tatt med til Australia av europeiske nybyggere.
Disse frittgående geitene blir fanget og transportert
til fôrplasser, kjent some geitedepoter, hvor de fetes opp før slakt.
Gravide dyr som blir sendt til slakt er ikke uvanlig,
og uunngåelig føder noen i lastebiler eller i holdeboksene
kort tid før de blir gjetet til drapsgulvet,
og barna deres blir etterlatt til å dø fra sult eller ekstremt vær,
mens de roper etter sine døde mødre.
Fisk
Brukt til mat, forskning
Laks er den mest populære fisken å spise i Australia,
med nesten 40.000 tonn konsumert hvert år.
Oppdrett foregår utenfor kysten, i merder,
hovedsakelig i bukter på sør- og vestkysten i Tasmania,
på grunn av det kaldere vannet.
Hver merde kan holde opp til 60.000 fisk,
som blir overført fra innenlandsrugeriet når de er 12-18 måneder gamle.
Ettersom de vokser, reduseres plassen de har inne i buret,
helt til de er pakket tett sammen.
En 2017-studie på oppdrettslaks i Australia, Norge, Chile, Skottland og Canada
fant ut at omtrent halvparten av fisk i disse farmene er døve,
da akselerert vekst deformerer lydmottakerne deres.
Verdensarvstedet Macquarie Harbour på Tasmanias vestkyst,
har den høyeste konsentrasjonen av fiskefarmer i landet,
og lakseindustriens tre hovedaktører – Tassal, Huon and Petuna –
eier alle flere farmer der, hver med opptil to dusin bur.
I ettårsperioden frem til september 2016, endte over 21.000 tonn uspist fiskefor
og ukjente mengder ekskrement opp i havnen.
Så høye forurensningsnivåer fører til farlig lave oksygennivåer
i vannet og større sjanse for sykdom,
som bidrar til den høye mengden dødsfall på farmene.
Flere massedødelighetsuhell fra 2015 til 2018
har blitt tilskrevet en blanding av kveling fra lavt oksygen,
menneskelige feil, og sykdom.
Den største av de tre selskapene, Tassal,
skryter av en overlevelsesrate på 83% i merdene sine.
Etter 15-18 måneder i disse merdene, når de har blitt omtrent 7 kilo hver,
blir laksen sugd opp gjennom et borerør.
inn i høstefartøyet der de enten blir drept med en gang,
eller transportert levende i tanker til prosesseringsfasiliteten på land.
Barramundi er oppdrettet i alle australske stater unntatt Tasmania.
I de kaldere sørstatene
er de oppdrettet med tusenvis av andre i små innendørstanker.
Mens i nordstatene
er de oppdrettet enten i merder vekk fra kysten, som laksefarmer,
eller i utendørsdamsystemer, også brukt til ørret.
Den såkalte humane metoden for å sanke og drepe oppdrettsfisk
er å suge dem inn i iskaldt vann for å fryse dem til døden.
Langt fra humant er det en sakte og smertefull død,
som av og til tar opp til en halvtime for å drepe.
Fisk drept for sashimi, en japansk delikatesse som favoriserer ferskhet,
blir stukket i hodet før halsvenen deres blir skjært over,
og blir så lagt tilbake i isslammet for å blø ut.
Butikker og restauranter som utstiller levende fisk
lar kunder som ønsker ferskhet
å velge hvilke individer de vil ha drept.
Tre kvart av sjømaten spist i Australia er importert fra andre land,
av de er de mest betydelige artene reker, laks og tunfisk.
Kommersielle fisketrålere drar store nett gjennom vannet,
og fanger alt bak dem, uansett art.
Rundt 85% av verdens fiskebestander
er fisket til full kapasitet eller overfisket.
På denne kursen,
er det forventet at havene våre kommer til å være tomme for fisk innen 2048.
Kaniner
Brukt til mat, klær, eksperimentering, kjæledyr
Kaninindustrien i Australia sliter.
Svært smittsomme sykdommer introdusert for å utrydde villkaniner,
smittet via insekter, kan fort ødelegge hele farmer,
mens andre sliter med å konkurrere
med den billigere prisen av vilt kaninkjøtt fanget og drept av jegere.
Oppdrettskjøttkaniner tilbringer hele sine liv
i ståltrådbur som henger over bakken,
uten mulighet til å uttrykke naturlige behov som graving, gjemming eller hopping.
Et oppbygg av avføring på gulvet under de
fører til høye ammoniakknivåer.
Hunnkaniner beholdt for avl kan bli tvunget til å leve under disse forholdene
i opp til 56 uker mens de produserer 7 kull.
De fleste av kaninene, som kan leve 8-12 år, blir drept når de er 12 uker gamle.
Tre til fire tusen kaniner blir brukt til forskning og testing
hvert år i Australia,
og mange av dem kommer fra dette anlegget i Victoria.
De fleste pelsproduktene solgt i Australia er importert fra utenlands,
mye av det tatt fra kaniner.
I 2015 sluttet klesmerket Akubra med kaninpels fra Australia
og begynte å importere kaninpels fra Europa.
Australia importerer også pels fra Kina, verdens største pelseksportør.
Av de 10 kaninfarmene besøkt av en undercover-inspektør,
plukket halvparten pels fra levende kaniner,
en prosess gjentatt hver tredje måned,
resten av tiden lever de i ståltradbur.
Plukking resulterer i lengre, mer lønnsomt hår,
sammenlignet med klipping.
Når kaniner blir eldre, gror de mindre pels,
og blir til slutt hengt opp og flådd for en siste plukking,
av og til mens de fortsatt er levende.
12 kaniner blir drept for å lage pelsen til bare én Akubra-lue.
Over hele verden blir over en milliard kaniner drept for pelsen sin hvert år.
Mink
Brukt til klær, kosmetikk
Mink er en vanlig kilde av pels til klær,
tilbehør og til og med løsvipper.
Siden det ikke er noen minkefarmer i Australia,
blir pelsen deres importert fra utlandet.
Hvis de bodde i naturen ville de brukt
opp til 2500 dekar våtmarkshabitat.
Til tross for at generasjoner har blitt avlet for pels,
har det blitt oppdaget at disse naturlig nysjerrige
og ensomme dyrene lider svært i fangenskap,
innestengt i små ståltrådbur der kronisk kjedsomhet og stress fører
til panisk gåing fram-og-tilbake, samt selvskading.
Mink brukt til avl er innesperret i disse burene i fire til fem år,
og føder ett kull hvert år bestående av tre eller fire overlevende minkunger,
som blir slaktet og flådd når de er seks måneder gamle
Gasskamre eller lukkede bokser fylt med eksos fra en motor
er vanlige måter å drepe minken på,
men er ikke alltid dødelige, som resulterer i at noen våkner mens de blir flådd.
"Ja, han beveger seg, sparker rundt..."
"Gjemmer seg under lik for luft..."
Å gi dem elektrisk støt i anus eller å brekke nakkene deres
er vanlige alternativer.
"Han puster fortsatt"
Rev
Brukt til klær, underholdning
Nest etter mink er rev det vanligste dyret som blir oppdrettet for pels,
og møter mange av de samme problemene.
Kinesiske pelsbonder påstår at marginene deres er så små
at de ikke har råd til å drepe rev med noe
bortsett fra de mest brutalt effektive metodene,
som fører til at mange rev blir flådd levende for å spare tid og anstrengelse.
Introdusert til Australia av britiske nybyggere for deres tradisjonelle sport, revejakt
og senere for å kontrollere spredningen av introduserte kaniner,
er nå rever klassifisert som skadedyr i hele landet,
med antallet beregnet til å være på over sju millioner.
Jakt og skyting av rev
på privat eiendom er lovlig i alle stater.
De blir ofte spist av innfødte dyr,
eller kjæledyr som hunder,
men den vanligste metoden for å redusere antallet er bruken av 1080-giftåte.
1080 er fargeløst, luktløst og smaksløst,
og forårsaker en sakte, smertefull død for alle sine ofre.
Hunder
Brukt til kjæledyr, underholdning, forskning, klær
Selv om Australia, EU og USA
har ulovliggjort import av hunde- og kattepels
viser undersøkelser at kinesisk hunde-og kattepels
er ofte feilmerket som rev, kanin eller mink.
Hvert år blir rundt to millioner hunder og katter i Kina
avlet, stjålet fra hjem, eller tatt fra gata,
klemt inn i ståltrådbur,
og av og til transportert i dagesvis uten mat eller vann,
for å bli hengt, blø ut eller kvelt til døden,
eller til og med flådd levende.
Rundt 450.000 valper blir solgt i Australia hvert år.
Rundt 85% kommer fra uregistrerte oppdrettere,
men med minimal oversikt på plass,
kan også registrerte oppdrettere bruke valpefarmer,
der de masseproduserer både renrasede og blandede valper,
som blir solgt i dyrebutikker eller på nett.
I disse fabrikkene kan det være helt lovlig
å holde en hundemor innesperret i en naken sementcelle
i et skur for 23 timer daglig, kontinuerlig reinseminert.
De blir nektet kjærlighet og selskap,
i stedet behandlet som avlsmaskiner.
Disse søte valpene, solgt for tusenvis av dollar
lider ofte av sykdommer eller andre helseproblemer,
eller atferdsproblemer,
som et resultat av forholdene de ble utsatt for på farmen
og generasjoner av selektiv avl.
"Hei, står til?"
"Ja, bra. Vil du få flere av golden retrieversene?"
"Åh, ja, golden retrievers, hvis jeg ikke tar feil, kommer til å komme denne lørdagen."
"Kommende lørdag? Åh, ok"
"Og... hvor kommer de fra? Er de fra en..."
"Vi har vår egen oppdretter."
"Er de en valpefarm?"
"Åpenbart ikke."
"Åh de er så skjønne!"
"Og det er en god oppdretter?"
"Ja, klart, de har blitt registert"
"Så det er liksom ikke... jeg har hørt dårlige ting om valpefarmer...
"Det er ikke en valpefarm?" "Åpenbart ikke."
"Valpefarmer, der får du valper som er skikkelig syke"
"Syke valper."
I mellomtiden er det beregnet at det er 200-250.000 oppgitte eller forvillete hunder og katter
som blir avlivet hvert år i dyrehjem og internater over landet,
de fleste av dem sunne men uønskede.
Til tross for flere svært offentliggjorte skandaler i de seneste årene,
er greyhound-løp fortsatt en stor og mektig
vedding- og underholdningsindustri i Australia og rundt om i verden.
Den hurtige akselerasjonen og farten
disse store hundene bruker til å jage lokkemiddelet rundt banen
resultererer uunngåelig i i kollisjoner, fall og skader,
de vanligste er strekkskader, leddbåndsbrudd og brudd i ankelen.
Hver uke på australske baner er opp til 200 hunder rapportert skadet,
med en beregnet 6 til 10 greyhounder som enten dør på banen
eller blir avlivet etterpå.
Greyhounden har en naturlig levealder på 12-14 år.
Racing-greyhounder begynner ‘karrierene’ deres når de er rundt 18 måneder gamle,
og legger opp innen de er fire og et halvt år gamle.
I New South Wales har de en karriere
som gjennomsnittlig varer i kun 363 dager.
Mellom 13.000 og 17.000 unge greyhounder blir drept årlig i Australia.
Av de 97.000 greyhounder som ble avlet frem i New South Wales
i 12-årsperioden fram til 2016,
ble 50-70% eller flere drept fordi de ble ansett som for trege,
eller ikke passet til veddeløp.
Det er mer og mer bevis
som viser at greyhounder ofte blir drept ved bruk av inhumane metoder,
da trenere foretrekker de billigere metodene, som pistolskudd eller bruk av en kubbe,
heller enn å betale en dyrlege for å avlive dem.
Hundenes kropper kan da bli dumpet i groper på privat eiendom,
eller spredt i buskland.
Bruken av levende dyr som lokkemiddel når man trener greyhounder,
har vist seg å være vanlig, selv om det er ulovlig,
for eksempel via en undersøkelse fra 2015 i New South Wales
der det kom fram at 85 til 90% av trenerne
bruker denne praksisen.
Et ukjent antall livredde grisunger, kaniner, pungrotter, kyllinger og kattunger
har blitt revet istykker for å lære
ellers vennlige, søvnige dyr til å løpe rundt en bane.
Hester
Brukt til underholdning, forskning, legemidler, mat
Hesters skjelett er ikke ferdigutviklet før de er rundt fem år gamle
men vanligvis begynner veddeløpskarrierene deres når de bare er to
på grunn av høyere premiepenger
og hurtigere tilbakebetaling av penger.
Dette øker faren for skader dramatisk,
og opp til 80% lider av skinnsmerter,
eller sykdom i metakarpen.
Undersøkelser etter løp har funnet en høy utberedelse av
blod i hestenes luftrør og lunger,
sammen med en økende hyppighet og alvorlighet av magesår
ettersom trening og veddeløp fortsetter.
På banen blir de smertefullt pisket for å oppnå høyere fart.
Veddeløpsregler begrenser pisking i den tidligere delen av løpet,
men i de siste hundre meterne når hestene er slitne,
og ikke kan løpe like fort, er det ingen begrensninger,
og de er ofte pisket kontinuerlig frem til sluttlinjen.
Veddeløp med hopp er statistisk sett 19 ganger mer farlig enn veddeløp uten,
og voldsomme fall er en vanlig hendelse.
Omtrent halvparten av hestene involvert i veddeløp med hopp
forsvinner hvert år i Australia,
og forlater industrien stille under ukjente forhold,
og kommer aldri til å løpe eller bli hørt fra igjen,
eller drept på banen,
med grønne skjermer satt opp slik at tilskuerne ikke skal se.
Nasjonalt blir 11-12.000 veddeløpshester registrert hvert år,
mens omtrent det samme antallet forlater industrien
mest som et resultat av dårlig opptreden, upassende temperamenter eller skader.
Mange av disse ender opp på 'knackeries' (hesteslakterier),
hvor de blir drept for kjæledyrfor eller for å mate veddeløpgreyhounder.
Andre ender opp på en av to hesteslakteri med lisens
som eksporterer hestekjøtt for menneskelig forbruk.
Hester blir også brukt i rodeoer.
Kameler
Brukt til underholdning, klær forskning, legemidler, mat
Kameler ble brakt til Australia på 1800-tallet for å bli brukt til transport,
slå sluppet fri i naturen etter at biler ble vanlige.
Innen 2008, var antallet kameler beregnet til å være rundt 600.000,
som førte regjeringen til å etablere et avlivningsprosjekt,
som effektivt halverte mengden av dem,
hovedsakelig ved å skyte dem fra helikoptere,
men også ved å gjete dem sammen og sende dem i lastebiler til slakteri
for eksport til USA og Midtøsten,
en praksis som fortsetter i dag.
Etter at de har tilbragt hele livene sine med å vandre fritt uten menneskelig kontakt
er den plutselige innesperringen og tvungne håndteringen
helt fremmed for dem.
"Litt sur"
"Ja han er sint som faen, kompis"
"Gå foran for faen din dumme fitte"
En økende mengde kameler fanget i naturen
blir flyttet til kamelmeieri, en voksende industri
som markedsfører seg selv som et sunnere alternativ til kumelkprodukter
og som et mindre sløsende alternativ til avliving fra lufta
Mus
Brukt til forskning, kjæledyr
Mellom seks og ti millioner dyr
blir brukt til forskning og vitenskapelige undersøkelser i Australia hvert år,
inkludert én til to millioner mus.
Mange av disse eksperimentene involverer kirurgiske prosedyrer uten smertestillende,
eller eksponering til gift eller sykdommer.
Alle mus som blir utsatt for forskning eller testing vil bli drept
da de ikke lovlig kan bli sluppet løs fra laboratoriet.
Karbondioksidgassing eller overdose av anestesimiddelet isofluran
ved bruk av gass eller injisering er to vanlige drapsmetoder for mus
når de har tjent sin hensikt.
I disse dager handler vitenskaplig utforskning og funn
om nyanser i den menneskelige fysiologien,
som dyr ikke er passende modeller for.
En studie fra 2015 av The National Institutes of Health (Nasjonalinstitutt for helse) i USA
fant at svimlende 95% av alle legemidler,
som viste seg å være trygge og effektive i dyretesting,
mislyktes når de ble testet på mennesker
Ukritisk avhengighet av dyretesting-resultatene,
uten hensyn til potensielt mer nøyaktige alternativ
som bruker menneskelige vev og celler,
kadavre, simulatorer og datamodeller,
kan ha kostet helsen og livet til titusener av mennesker...
og milliarder av dyr.
Eksotiske dyr
Brukt til forskning, underholdning
Hundrevis av makaker, silkeaper og bavianer
blir gitt årlig til australske forskningslaboratorier
av tre statsfinansierte avlsfasiliteter.
Gjemt fra offentligheten bak intens sikkerhet,
utfører disse laboratoriene en variasjon av biomediske eksperimenter
på disse høyt intelligente dyrene før de kvitter seg med dem.
Andre primater blir holdt fanget i sirkus,
hvor de bare blir satt fri fra den ekstreme kjedsomheten i buret
når de skal opptre for tilskuere…
eller i dyrehager.
Innesperrede løver og tigere i Australia tjener det samme formålet,
og lever et liv i kjedsomhet og frustrasjon
for underholdning til betalende besøkende.
På overflaten kan slike utstillinger som viser disse og andre eksotiske dyr
inspirere under og begeistring, men få tilskuere observerer lenge nok
til å se hvor gjentagende oppførselen deres er,
tegn på en psykologisk tilstand vanlig hos alle dyr i fangenskap,
kalt 'zoochosis'.
I Queenslands tropiske varme
har Sea World de eneste isbjørnene i fangenskap i Australia.
Disse dyrene er naturlig tilpasset
iskalde arktiske tilstander og kan
svømme over 70 kilometer på 24 timer i naturen,
med en gjennomsnittlig rekkevidde på 3000 kilometer hvert år.
Her er de fanget i en innhegning
omtrent 30 gange 40 meter hele sitt liv.
Seler og delfiner
Brukt til underholdning
Sel-show er populære attraksjoner i dyrehager,
og seler blir opplært til å fremføre triks for mat foran en stor tilskuersamling.
"Og det er en garanti på at sjømaten din kommer fra et fiskeri
som hjelper til å beskytte fiskbestander, jobber og miljøet."
Bak scenen er de i små innhegninger som hvilket som helst zoodyr,
svømmende konstant i repetitive sirkler eller gråtende, i nød.
I naturen er delfiner kjent for å reise opp til 65 kilometer – 40 mil – daglig,
og flytter seg hele tiden – på utkikk etter mat,
eller leker og sloss imellom gruppene sine.
Noe de deler med kun mennesker og store aper
er trekket selvbevissthet, med bevis av intuisjon og empati.
Det er ingen situasjon i fangenskap
som kan møte alle atferdsbehovene til disse høyt intelligente,
kognitivt komplekse dyrene.
Rundt 80% av Sea World Australias delfiner
har blitt født i fangenskap og kan aldri bl sluppet fri,
hele livene deres tilbragt ved å fremføre daglig opptredener for matbelønninger.
Å oppnå det riktige nivået av sult for et show
er en avgjørende vurdering for få en god opptreden,
i det som uten tvil er parkens mest populære attraksjon.
Med over $133 millioner i inngangsavgifter årlig,
blir mindre enn 1% brukt på deres
sterkt markedsførte forsknings-, rednings- og rehabiliteringsinitiativer.
Australia’s regjering bestemte i 1985
at ingen flere delfinariumer skulle bli etablert,
og at eksisterende delfinariumer burde bli utfasert,
etter at de fikk bevis på at sjødyr i fangenskap
led fra stress, atferdsunormaliteter avleproblemer,
høy dødelighet og kortere livstid,
selv om de kan se fornøyd ut med tilværelsen sin ved første blikk.
I dag er det kun to fasiliteter igjen,
som kan fortsette driften sin på grunn av et smutthull
som lar de beholde og utstille dyr født i fangenskap,
inkludert de som blir avlet fra reddede ville delfiner,
som selv er nødt til å bli rehabilitert og sluppet fri.
Denne praksisen som innebærer å redde, avle og slippe dyr fri
lar parkene holde genebassengene sterke,
for å forsikre at showene kan fortsette og portene kan holdes åpne.
Selv om australske delfinparker ikke kan
fange og importere sunne, ville delfiner, forblir dette en realitet
i dyreunderholdningsindustrien i resten av verden
med den japanske kystbyen Taiji som et vanlig fangstpunkt.
Hvert år fra september til mars
blir tusenvis av delfiner og andre små havdyr
gjetet inn i en stille vik i Taiji
og brutalt slaktet av lokale fiskere,
som ser de enten som en inntektskilde eller skadedyr.
Delfintrenere har blitt observert i å hjelpe fiskere
gjete delfinene,
og velger noen få til å bli spart slaktet,
og i stedet transportert til akvarier og delfinparker rundt verden.
Hvis et lands storhet og moral framgang
kan bli dømt basert på hvordan deres dyr blir behandlet…
hva sier det om Australia?
Hva sier det om New Zealand?
USA?
Canada?
Mexico?
Storbrittania?
Israel?
Spania?
Hva sier det om oss som en art?
I hele vår registrerte historie, har 619 millioner mennesker blitt drept av krig.
Vi dreper den samme mengden dyr hver tredje dag,
og dette inkluderer ikke engang fisk og andre havdyr,
som det blir drept så mange av at dødsfall bare er målt i tonn.
Men før vi dreper dem, må vi avle dem…
Innesperre og utnytte dem,
til mat...
underholdning...
klær...
og forskning.
Hele deres liv, fra fødsel til død,
er kontrollert av industrier som bare bryr seg om profitt.
Et rike...
av lidelse...
og blod.
Betalt for av forbrukere som blir fortalt at behandlingen deres var etisk.
Frittgående, lokal, organisk.
At deres død var human,
at dyremishandling ikke skjer i dette landet,
og hvis det skjer, kommer vår regjering, våre autoriteter,
til å finne det og stoppe det.
Og vi, som forbrukere, har ikke noen grunn til å tenke annerledes,
fordi det å spise og bruke dyr er normalt,
vi har alltid gjort det.
Fordi produktene til salgs på butikkhyllene
er fjernet så langt fra individene som en gang eksisterte,
noen i bare en kort periode,
andre i årevis uten en pause.
Individene som deler med oss, og kjæledyrene vi elsker så sterkt,
vår kapasitet til å føle kjærlighet,
Glede.
Sorg.
Som deler med oss, vår kapasitet til å lide.
Vårt ønske til å leve,
til å være fri,
til å ikke bli sett på som objekter,
ikke for bruken vi har for andre,
men for hvem vi er som individer.
Skapninger i vår egen rett,
ikke produksjonsenheter.
Ikke bestander.
Han, hun og de, ikke “den”.
Sannheten er,
det er ingen human måte å drepe noen som ønsker å leve.
Det handler ikke om behandlingen de får,
eller bedre måter å gjøre en feil ting,
Større bur, mindre tetthet,
eller mindre smertefull gass.
Vi forteller oss selv at de har levd gode liv,
og at på slutten vet de ikke hva som kommer til å skje
og de føler ingenting.
Men de gjør det.
I deres siste timer, minutter og sekunder,
er det alltid frykt, er det alltid smerte.
Lukten av blod.
Skrikene fra deres artsfrender,
som de har delt livene sine med.
Aldri en villighet eller et ønske om å dø,
men i stedet, en desperasjon etter å leve,
en frantisk kamp til deres siste pust.
Og aldri blir de vist nåde eller vennlighet,
i stedet gjort narr av,
ledd av,
sparket,
slått,
kastet som filledokker,
eller sendt i en kvern fordi de ble født med feil kjønn.
Vi tar deres barn.
Vi tar deres frihet.
Vi tar deres liv,
sender dem friske og hele inn til et slakteri,
og de kommer ut i innpakkede biter på den andre siden,
og vi forteller oss selv at på en eller annen måte, på veien,
noe humant og etisk skjedde.
Og i prosessen skader vi oss selv.
"Verdens Helseorganisasjon publiserte en rapport i dag morges
om farene av prosessert og rødt kjøtt..."
Vi ødelegger miljøet vårt,
slipper ut gjennom dyreindustrien mer grønnhusgasser enn noen andre industrier,
river ned skogene våre og slakter de innfødte dyrene
for å lage plass til farmer.
Verdens storfe spiser alene en mengde mat
som er lik kaloribehovet til 8.7 milliarder mennesker
men allikevel lider en i ni mennesker – 795 millioner –
av kronisk underærnering, og 844 millioner har mangel på rent vann,
mens 1000 liter er brukt til å produsere en liter melk
og 15.000 liter for ett kilogram biff.
Og allikevel fortsetter vi å rettferdiggjøre dyreindustrien,
ved å hevde at det er normalt, nødvendig og naturlig.
At dyreriket, eller spesifikke arter inni det,
er underordnet oss selv, fordi de mangler vår spesifikke type intelligens,
fordi de er svakere og ikke kan forsvare seg selv.
Vi tror at, i vår tilsynelatende overlegenhet,
har vi tjent retten til å utøve makt, autoritet og herredømme
over de vi anser som underordnet oss, for våre egne, kortsiktige mål.
Det er en rettferdiggjøring som har blitt brukt før.
Av den hvite mannen, for å slave den svarte,
eller for å ta deres land og deres barn.
Av nazistene, for å drepe jødene.
Av menn, for å stillegjøre og undertrykke kvinner.
Er vi dømt til å gjenta historien om og om igjen?
Gjør dette overlegenhetskomplekset, denne rene egoismen,
definere hvem vi er som en art?
Eller er vi i stand til noe mer?
"Du har akkurat spist, og uansett hvor omhyggelig slakteriet
er gjemt i den behagelige avstanden på flere mil er det medvirkning."
Skrevet, regissert, redigert og produsert av
Regiassistent
Fortalt av
"Vi kom nettop tilbake til motellet og så på videoopptakene fra i dag
fra slakteribingene med den nyfødte killingen,
og vi tror det er en sjanse at han fortsatt lever, så vi dra tilbake"
Originalmusikk
Hovedetterforskere
Nasjonalt undersøkelsesteam
Ko-produsent
Assisterende produsenter
Ansvarlige produsenter
02:30
Ansvarlige produsenter
05:50
Ansvarlige produsenter
08:30
Ansvarlige produsenter
Medprodusenter
Filming
Research
Slakteristatistikk Manusbistand
Lydforbedring
Ekstra opptak
Spesiell takk til
... og de mange anonyme etterforskerne og frivillige ved frontlinjen.
Støttet av Voiceless: The Animal Protection Institute
Dyrefristedsscener filmet ved Edgar's Mission Farm Sanctuary
Finansieringsbidrag